Forskare knutna till SCCL publicerar sina forskningsresultat i en stor mängd artiklar och forskningsrapporter. Ambitionen är att så mycket som möjligt av det som publiceras av dessa forskare samt av föredragshållare vid större seminarier och konferenser anordnade av SCCL också ska finnas tillgängligt i open access på SCCL (https://publications.sccl.se). Beroende på omständigheter och avtal med förlag kan dock detta komma att ske först en viss tid efter ursprunglig publicering. Efter medgivande från skribenter och andra rättighetsinnehavare har vi initialt digitaliserat och gjort tillgängligt det mesta av det som publicerats i de böcker som SCCL givit ut sedan 2008. Detta omfattar idag över 300 artiklar författade av forskare knutna till SCCL. Efterhand kommer antalet digitalt tillgängliga artiklar att öka. Sökfunktionen i menyn ovan gör det möjligt att söka artiklar såväl i fritext som efter författare eller efter den bok i vilken artikeln ursprungligen publicerades. På sidan ”Författare” finns en förteckning över samtliga författare till de artiklar som digitaliserats och på sidan ”Böcker” finns en förteckning över de böcker som digitaliserats. Utöver digitalisering och tillgängliggörande av forskningsresultat på hemsidan kommer SCCL att fortsätta att ge ut böcker inom ramen för SCCL:s skriftserier. Denna omfattar dels SCCL:s årsbok, dels sammanställningar av bidrag till specifika konferenser och helt separata skrifter. I anslutning till skriftserien publicerar SCCL även festskrifter som har anknytning till SCCL. SCCL har ett omfattande bibliotek i sina egna lokaler, vilket startades genom en donation av framlidne professorn Jan Hellner och genom övertagande av Institutet för bolags- och värdepappersrätts bibliotek. Biblioteket har därefter byggts ut genom diverse omfattande donationer. Sedan 2024 ingår Axel Ax:son Johnsons institut för sjö- och annan transporträtt som en forskningsavdelning vid SCCL https://sccl.se/forskningsavdelningar/. Sjörättsinstitutet har dels ett omfattande fysiskt bibliotek som finns i SCCL:s lokaler, dels ett digitalt bibliotek som finns tillgängligt på institutets hemsida https://www.sjorattsbiblioteket.se/om-institutet
Skadeståndsansvar vid personuppgiftsbehandling
Vi lever i ett informationssamhälle. När information om enskilda personer behandlas i olika sammanhang kan det ibland ge upphov till negativa effekter. Det kan röra sig om effekter vilka inte enbart är oönskade utifrån de berörda individernas perspektiv, utan även i ett bredare samhälleligt perspektiv. Mot den bakgrunden har det i syfte att motverka uppkomsten av vissa negativa effekter med tiden utvecklats särskilda rättigheter och ett allt starkare rättsligt skydd för enskilda med avseende på behandling av personuppgifter. Det rättsliga skyddet har främst – men inte uteslutande – utvecklats med sikte på sådan behandling som sker automatiserat med hjälp av informations- och kommunikationsteknik.1 I en europeisk kontext kommer detta numera främst till uttryck genom GDPR, det vill säga EU:s dataskyddsförordning2 (fortsättningsvis dataskyddsförordningen). Även fastslåendet av en grundläggande rätt till skydd vid behandling av personuppgifter i stadgan3 och fördraget om Europeiska unionens funktionssätt4 (FEUF) har varit en viktig del i den här utvecklingen.
The long or short of it: Contract law and the interplay between words, customs and behaviour
Särtryck ur Festskrift till Svante O. Johansson We, the writers of the below, decided to cooperate with respect to the present article. We have both in various contexts been involved in the drafting of contracts subject to both Swedish and English law. As is well-known, contracts may turn out to involve disagreement related to their interpretation. Words may mean different things depending on the context, including the commercial or trade setting in which a particular contract is concluded. Different issues may form part of a contractual pattern, where several factors may play a role, which at least to some extent varies between jurisdictions. Aside from what can be established in a semantic exercise, contractual patterns harbour a variety of issues, where trade usage as well as the behaviour by and between the parties may play a role in the search of meaning. Such factors taken together thus form one basis for the understanding of a contract. These are issues which may have to be considered by a judge, and in his capacity as Supreme Court Justice Svante O. Johansson has had to take related matters into regard in certain cases, and they have also had an impact, where his role as researcher or arbitrator has been involved. Whether this might also be true in those cases where he acted as average adjuster may be more doubtful.
Nordic Commercial Arbitration Forum 2025
The arbitration community in the Nordic region is vibrant. All five of the Nordic countries have arbitration institutes: the Danish Institute of Arbitration (DIA) in Denmark, the Arbitration Institute of the Finnish Central Chamber of Commerce (FAI) in Finland, the Nordic Arbitration Center at the Iceland Chamber of Commerce (GVI), the Nordic Offshore & Maritime Arbitration Association (NOMA) and the Arbitration and Dispute Resolution Institute of the Oslo Chamber of Commerce in Norway and the SCC Arbitration Institute in Sweden. Several of these institutes administer considerable amount of domestic and international arbitration disputes. In addition, many disputes are settled in the Nordic countries under the rules of the ICC International Court of Arbitration or ad hoc. The Nordic region could, to a considerable extent, be regarded as a domestic market in the commercial and contract law area. The choice of, for example, Swedish law means that significant and important parts of Danish, Finnish, Icelandic and Norwegian law are also included or at least could be considered when arguing a case. The parties and their advisers as well as the judges can thus be inspired by and seek support in the legal literature, legislation and case law of the other countries. This is something that provides an additional strength to arbitration in the area, as one would otherwise be confined to material in relatively small jurisdictions, which cannot be compared with, for example, such jurisdictions as the United Kingdom. There are also other reasons for emphasizing the Nordic dimension. For example, when Danish law is chosen, a chair from one of the other Nordic countries can be appointed with confidence that they are sufficiently familiar with Danish law as part of the laws of the Nordic legal family and are familiar with the rules, general doctrines and legal concepts there, even if they come from another country in the Nordic region. In 2023, an initiative was launched by the academic institutes in the Nordic countries to strengthen Nordic commercial and contract law in various ways. One part of this work is to strengthen arbitration in the Nordic region by working with the institutes and others to actively market the Nordic region as a suitable place for international arbitration. One way of doing this was to arrange a conference with the participation of all the institutes mentioned above, the purpose of which was to highlight the special features of Nordic law and arbitration in the Nordic countries. Therefore, the Nordic Commercial Arbitration Forum was established as a biannual event to provide a forum for discussing different aspects of dispute settlement in the Nordic region. The first conference, with the theme "Nordic Arbitration: A strategic choice for business" took place on 11 March 2025 in Stockholm at the premises of the SCC Arbitration Institute. At this conference different themes were discussed by different speakers or panels of speakers: • Arbitration in the Nordic countries: How do the Nordics stand out and what explains the high level of arbitration activities in the Nordics? • Insights in and experience of disputes in the Nordics from a commercial perspective • Presentation survey results in relation to Nordic Arbitral Institutions • Presentation of the institutes in the Nordic countries and their activities • Overview of professional experiences in the field of arbitration under Nordic arbitration rules, as arbitrator or as counsel • Shared characteristics of the legal systems in the Nordic countries: How arbitration works in the Nordic context. What are the Nordic elements in international arbitration? • Experiences in negotiating agreements and what factors to consider when deciding on choice of law, choice of seat, and the form of dispute resolution These themes were discussed by more than 25 practitioners, academics, and representatives of the arbitration institutes (see the detailed programme below). In this book, some of the panellists share their insights on the subject. In addition, the report "2025 Survey Report on Nordic Arbitral Institutions – Mapping Nordic Arbitral Institutions" by Ms Natalia Petrik is presented. The conference would not have been possible to realise without the assistance and generous support from the SCC and the Swedish law firms Mannheimer Swartling and Vinge. And this book would not have been possible without the great work by Natalia Petrik and Therese Isaksson (Westerberg & Partners), Daria Kozlowska-Rautiainen (Stockholm University) and Monica Seifert (KTH). The next conference will be organised in Oslo in 2027 by the Oslo Centre for Commercial Law and the Norwegian Arbitration Association. By Prof., Jur. Dr. Johnny Herre
This paper addresses a core feature of the debt capital markets in general and securitisation transactions in particular; the creation of debt claims with different ranking and priority (also referred to as “tranching”). The primary purpose of the study is to develop an understanding of the contractual ranking of debt as an enforceable legal construction. It is suggested that a more coherent understanding of tranching could foster (i) greater compatibility of insolvency law with financial regulation; (ii) a reduction in unnecessary transaction costs through further standardisation; and (iii) a more level playing field between jurisdictions and different forms of debt finance. I discuss tranching of debt in securitisations as one of many junctures between EU financial market regulation and the realm of local private law. At the same time, tranching highlights the elusive distinction between contracts that are valid and binding inter partes, and those that purport to affect third parties. These are vast topics, and even more daunting when taken together. The focus on securitisation and tranching therefore offers an opportunity to study fractions of these issues by virtue of the limited context. The paper is organised as follows. After an introduction of the subject matter and theoretical foundations, it investigates the element of tranching by first looking at the term as it emerges in the Securitisation Regulation ((EU) 2017/2402). It then looks at how the ranking of a tranche of debt securities plays into the rules on capital adequacy in a securitisation context. The notions of tranching found in financial regulation do not however include the substantive rules that apply to the creation of an enforceable priority ladder between investors. That task is still left to domestic insolvency, contract, and property law. Moving therefore beyond the definitions and usages of tranching in EU regulatory sources, the paper analyses how tranches of debt with different priority are created in actual transactions. Based on public transaction documents and domestic legal sources from three EU jurisdictions (France, Germany and the Netherlands) and the UK, it analyses the building blocks used to create enforceable contracts on the ranking of debt. This is followed by concluding remarks, including a suggested common approach for evaluating enforceability of an agreed payment waterfall across jurisdictions. By disentangling the elements of public STS transactions that are used to ensure enforceability of an agreed payment order, this study provides a starting point for finding paths in domestic law that allows legal certainty in relation to the ranking of notes.
Statutory priorities in the new Nordic restructuring laws
The Report addresses priorities of stakeholders in the new Nordic restructuring laws, after implementation of the Restructuring Directive (EU) 2019/1023. It provides an in-depth pan-Nordic comparison, essentially from the perspective of debt capital markets. The rules relating to priorities of stakeholders in restructuring do not only differ on an international level, but also among the Nordic countries. The Report covers statutory priorities in an international context. It compares the US and the UK statutory laws and their notable variation, and thereafter it discusses the roadmap to harmonisation of key features of restructuring law on the EU level. Further, we discuss why some form of relativity may be important in relation to rules on priority in a restructuring context. Noting the academic discussion in the US and in Europe and recent case law developments from the UK, the report recognizes a tendency away from a strict absolute priority towards a certain degree of flexibility. We continue with an outline of the development of the current restructuring laws in Sweden, Denmark and Finland, including a comparison of key rules. The Report concludes with a summary of the topics covered and a discussion de lege ferenda (of future legal developments), outlining further possible options for developing the Nordic laws - or at least for understanding the consequences of retaining current forms of regulation. The legal structures presented in the Report correlate both with corporate and insolvency law. Hence, benchmarks for the legislative options are introduced both from the corporate and insolvency law points of view. In addition to a required attention from the view of these two legal disciplines, one needs to address the expertise of and the architecture for the tribunal bench systems involved in the process.
Stockholm Centre for Commercial Law – ett ledande forskningscentrum i Norden för kommersiell rätt
Stockholm Centre for Commercial Law har nu verkat i 20 år och dess jubileumsår sammanfaller med Jans pensioneringsår. Båda händelserna är värda att uppmärksamma. I denna artikel berättar vi om centrets tillblivelse, verksamhet och organisation. Där framträder Jans centrala roll i allt från bildandet till dagens center. Utan Jan hade det aldrig blivit ett center, och det hade aldrig utvecklats och växt till vad det är idag. Vi hoppas att Jan kommer att fortsätta sin betydelsefulla forskargärning och att han också i framtiden kommer att vara den stora inspiratör som han är och alltid har varit.
The Regulation of Discharge from Liability in Swedish Company Law
The Regulation of Discharge from Liability A special feature in Swedish company law is the obligation of the annual general meeting (AGM) of shareholders to resolve on discharge from liability for the members of the board and the chief executive officer (CEO). Such discharge relates to each person individually to the effect that the management of the company is approved and that no claims for damages may be brought against the individual – unless an exception applies. Thus, the discharge limits the liability of the board towards the company. Major shareholders typically participate in the AGM, whereas many institutional investors are represented by proxies. The discharge regulation in Swedish company law is topical considering the new benchmark policy from the Institutional Shareholder Services (ISS), one of the leading proxy advisory firms. In the 2023 ISS benchmark proxy voting policies of 1 December 2022, it is recommended that shareholders vote against discharge from liability in companies with shares with unequal voting rights.3 This has raised the issue of minority protection in regulation and the potential abuse of minority rights.
Skatteverkets kommunikationsskyldighet och bevisrätten – några reflektioner ur ett rättssäkerhetsperspektiv
Skatteverkets kommunikationsskyldighet är en grundläggande funktion för skatteutredningen. I korthet innebär skyldigheten att den skattskyldige ska få information om allt relevant material i ärendet och också ges en rätt att bemöta uppgifterna innan Skatteverket fattar beslut. Kommunikationsskyldigheten anses på så sätt bl.a. bidra till materiellt riktiga beslut och säkerställa att ingen skattskyldig ska dömas ohörd. Även om kommunikationsskyldigheten är omfattande, så gäller den inte samtliga uppgifter i ett skatteärende. Vissa uppgifter behöver alltså Skatteverket inte informera den skattskyldige om. Om ärendet når domstol förekommer det att Skatteverket åberopar bevisning som avser uppgifter som inte kommunicerats med den skattskyldige under myndighetens handläggning av ärendet. I Sverige gäller principen om fri bevisföring, vilket kortfattat innebär att alla bevismedel som utgångspunkt är tillåtna. Skatteprocessen är därtill inte särskilt reglerad när det handlar om att tillföra nytt processmaterial och bevisning i domstol. Att åberopa bevisning på detta sätt och tillföra ärendet nytt processmaterial under domstolsprocessen är därför som utgångspunkt accepterat.
Stockholm Centre for Commercial Law Årsbok XIV
Swedish Arbitration-Related Case Law 2020-2021
This chapter accounts for court cases relevant to arbitration law from Swedish courts for the period 1 May 2020-30 April 2021. The aim is to highlight cases that can be assumed to be of interest to a non-Swedish reader. INTRODUCTION This chapter will account for court cases relevant to arbitration law from Swedish appellate courts for the period 1 May 2020-30 April 2021. It does not purport to be exhaustive; the aim is to highlight cases that can be assumed to be of interest to a non-Swedish reader.
Stockholm Centre for Commercial Law Årsbok XIII
Minoritetsaktieägares anspråk på ersättning i tvångsinlösenförfaranden
Festskriftsföremålet var under mer än tio år sekreterare i Aktiebolagskommittén. Med få undantag resulterade kommitténs förslag i den lagstiftning som vi idag känner som aktiebolagslagen (2005:551; ABL). Ett av Aktiebolagskommitténs förslag som inte kom att inflyta i den slutliga lagprodukten rörde rätten till ersättning för rättegångskostnader för aktieägare som själva för sin talan i en skiljetvist om inlösen av minoritetsaktier. De problem som ersättningsrätten kunde föra med sig motiverade enligt kommittén en lagstadgad begränsning. Förslaget överlevde dock inte departementsbehandlingen. De problem som kommittén hade identifierat har inte minskat sedan 1990-talet, utan tvärtom tilltagit. Samtidigt kan det, naturligt nog, konstateras att olika skiljenämnder gör olika bedömningar i frågan och att någon enhetlig praxis inte står att finna, än mindre vägledande prejudikat. På senare tid kan emellertid en klar skärpning och likriktning noteras i skiljedomspraxis, som nu kan sägas gå åt det håll som Aktiebolagskommittén en gång förordade. Jag ska mot den bakgrunden här ta upp några aspekter på frågan och redovisa något av hur olika skiljenämnder har bedömt ersättningsrätten under de senaste åren. Ämnet för artikeln är således särdeles smalt. Antalet personer som intresserar sig för frågeställningen kan antas vara mycket begränsat. Jag tror mig dock veta att den intresserar festskriftsföremålet. Och det måste ändå vara det centrala vid valet av ämne till en festskrift.
Snitfladen mellem CISG del II og aftalelovens kapitel 1
Det er en stor glæde for os at få mulighed for at bidrage til et festskrift til Jan Kleineman. Som én af sin generations mest fremtrædende formueretlige skikkelser har han sat sine fingeraftryk på mange retsområder. Fra vores side af Øresund synes der at være grund til særligt at fremhæve Jans store betydning for det nordiske samarbejde på formuerettens område. Jan har om nogen holdt den nordiske fane højt gennem aktiv deltagelse i og arrangering af konferencer – og har altid vist en forbilledlig åbenhed over for forskere fra de øvrige lande. Som initiativtager til og formand for den fællesnordiske arbejdsgruppe bag udredningen, TemaNord 2009:507, ”Avtalsslutande vid internationella köp av varor”, som dannede grundlaget for beslutningen om de nordiske landes tiltrædelse af CISG del II om aftaleindgåelse, har Jan bl.a. haft direkte indflydelse på dansk lovgivning. TemaNord-udredningen fokuserede på de materielle forskelle mellem CISG del II og aftalelovens kap. 1, og der kan næppe føjes meget til udredningens analyse. Vi vil derfor i stedet undersøge den anvendelsesmæssige snitflade mellem CISG del II og aftaleloven. Den omstændighed, at reglerne om CISG’s anvendelse i del I er formuleret med henblik på færdige aftaler, men ikke desto mindre også regulerer konventionens anvendelse på aftaleindgåelse, rejser nemlig nogle teoretisk interessante spørgsmål: 1) Hvordan bestemmes CISG’s anvendelse i aftaleindgåelsesfasen, og 2) hvordan kan man aftale sig ud af CISG’s aftaleindgåelsesregler?
Indirekt tillfogad skada och skadeståndsrättsliga principer
Inledande anmärkningar Den finska skadeståndslagen (412/1974, FiSkL) utformades i nära överensstämmelse med särskilt den svenska skadeståndslagen (1972:207, SvSkL). Lagarna var inte avsedda som någon radikal reform av skadeståndsansvaret, utan ambitionen var huvudsakligen att skapa klarhet genom kodifiering av den utveckling som redan ägt rum. Samtidigt framgår av motiven att syftet inte var att reglera skadeståndsansvaret uttömmande eller att hindra fortsatt rättsutveckling. I propositionen till FiSkL uttrycks det på så vis, att det ankommer ”på rättspraxis att i växelverkan med doktrinen vidareutveckla” skadeståndsrätten. Nog har i doktrinen Jan Kleineman bidragit till en sådan vidareutveckling. I samband med att Jan promoverades till hedersdoktor vid Åbo Akademi den 25 maj 2018 kunde jag konstatera att det i själva verket är delvis svårt att finna bland annat skadeståndsrättsliga spörsmål som Jan inte på något sätt tagit sig an i sitt omfattande författarskap. Doktorsavhandlingen om ren förmögenhetsskada vid särskilt vilseledande av annan än kontraktspart har blivit en klassiker som satt spår i rättsutvecklingen också i Finland. Mot denna bakgrund ska också mitt bidrag till denna festskrift fokusera på ett skadeståndsrättsligt tema.
Samspelet mellan rådgivningsansvaret och tillsynen över rådgivarna
Redan vid studierna vid Stockholms universitet och därefter under min advokatbana har rådgivningsansvaret varit närvarande. Min första djupare och ”uppvaknande” kontakt med ämnet måste ha varit när Jan Kleineman entusiastiskt berättade om sitt pågående arbete med doktorsavhandlingen. Vi var några då tämligen unga jurister runt bordet som snabbt insåg att det hägrande advokatyrket också var förenat med ansvar och risker. Utöver att därefter ha levt med ansvaret vid utövandet av min egen advokatverksamhet, har jag även haft anledning att överväga ansvarets innebörd bl.a. när jag företrätt revisorer i mål om skadeståndsansvar grundat på påståenden om deras vårdslöshet vid utförande av revision och skatterådgivning. Under senare år har jag i mina uppdrag som ledamot av advokatsamfundets disciplinnämnd och ordförande för SVCA:s Tillsynsnämnd liksom i en del utredningsarbete vid olika kriser också haft anledning att fundera på frågan hur en tillsynsverksamhets bedömningar överlappar och samverkar med professionsansvaret ävensom med andra ansvarsfrågor. När ett skadeståndsansvar utkrävs finns ibland spår av att ett tillsynsorgan granskat den prestation som påstås vara så vårdslöst utförd att det grundar skadeståndsskyldighet eller till och med utgör ett brott. Ibland prövar domstolen själv samma frågor som tillsynsorganet redan har eller hade kunnat pröva; i några fall finns även utlåtande från den organisation som auktoriserat eller organiserat rådgivaren. Det här är ett utmärkt tillfälle att försöka strukturera och samla några tankar kring denna fråga.
Något om vissa svårtolkade bestämmelser i aktiebolagslagens skadeståndskapitel
Festföremålet har i sin akademiska gärning på ett mycket förtjänstfullt sätt ägnat en betydande del av sin tid åt att analysera förutsättningarna för att väcka skadeståndstalan mot styrelseledamöter och andra funktionärer i ett aktiebolag. I det följande skall jag kortfattat försöka bidra med några tankar kring vissa bestämmelser i aktiebolagslagens (“ABL”) skadeståndskapitel, främst 29 kap. 7–13 §§. För ekonomiska föreningar gäller sedan den nya lagen om ekonomiska föreningar trädde i kraft år 2018 (2018:672, “LEF”) i princip likalydande bestämmelser enligt 21 kap. 6–12 §§. För en bostadsrättsförening skall enligt bostadsrättslagen (1991:614) 10 kap. 1 § bestämmelserna om skadestånd i LEF 21 kap. också vara tillämpliga. Det jag i det följande framför om aktiebolag skall därför också gälla för ekonomiska föreningar och bostadsrättsföreningar.
Några tankar kring advokatens skadeståndsansvar vid transaktionsrådgivning
En advokatbyrås skadeståndsansvar är något som en praktiskt verksam advokat från tid till annan ägnar tankar åt och som finns i medvetandet när ett uppdrag utförs. Rättspraxis och doktrin om advokaters ansvar har länge varit relativt begränsade med följd att det ofta varit svårt att bedöma när ansvar kan uppkomma. Jag har under cirka trettio år arbetat med transaktionsrådgivning och artikeln behandlar skadeståndsansvar vid sådan rådgivning. Högsta domstolen har under senare år avgjort två mål rörande advokats skadeståndsansvar (NJA 2018 s. 414 och NJA 2019 s. 877). Dessa avser ansvar som processombud respektive som skatterådgivare, men innehåller också principiella uttalanden. En fråga blir hur dessa mer generella uttalanden bör tillämpas vid transaktionsrådgivning, som ofta rymmer ett antal olika moment, som var för sig kan aktualisera olika bedömningar av ansvarsfrågan och dessutom kan innefatta flera från varandra vitt skilda rättsområden. Härutöver kan ingå rådgivning som faller utanför egentlig rättslig rådgivning, t.ex. förhandlingstaktik och ren sammanställning av information. Artikeln disponeras enligt följande. Först redogörs kort för de allmänna principerna för advokats skadeståndsansvar. Därefter följer en beskrivning av transaktionsprocessen och särdragen i advokatens roll i denna. Sedan presenteras vissa skadeståndsteoretiska och rättsekonomiska argument för olika typer av skadeståndsreglering. Mot denna bakgrund analyseras vissa frågor om advokatens uppdrag, omsorgskrav och skadeståndsansvar. Även riktigheten av att så generellt avfärda grunden utfästelse eller garanti för ansvar, som man kan finna i doktrinen analyseras. Sist följer några syn-punkter på hur riskerna med ett för omfattande ansvar ska betraktas och förebyggas i just denna typ av rådgivning.
Director Liability in Banks under Danish Law
Law is said to be path-dependant, only evolving gradually and piecemeal and carefully building on established positions. Experience tells us that this is not always true; it also tells us that it ought to be. To be a revolutionary calling for the overthrow of the ‘system’ to be replaced by a new and much better world betrays not only an immature lack of patience but also and more seriously a lack of imagination, intellectual stamina, and basic curiosity as how to identify and navigate each step of the long way from the identified problem to the desired end result and solving the various problems and confusion that each step may cause. A recent decision by the Danish Supreme Court in the case of Capinordic Bank A/S adds to this perception of the law as reassuringly slow moving and predictable, but it also illustrates the perils that may spring from unwarranted impatience. As it concerns director liability in banks under Danish law, it is well suited to form part of this tribute to Prof Jan Kleineman. Besides serving as a model founder of the Stockholm Centre for Com- mercial Law, who has done much to influence the way the Faculty of Law is organised at the University of Copenhagen, Prof Kleineman is also widely appreciated for his contributions to the law of torts, especially in respect of commercial affairs. In this, Prof Kleineman resembles a Danish professor of an older generation, Prof Bernhard Gomard, who sadly passed away last year. I cannot resist the temptation of offering a homage to the former by recounting the continued relevance of the latter in his eminent piece on director liability from 1984, as there can be no doubt that their contributions will continue to be relevant for years to come both to their national jurisdictions, which they addressed, and the shared Nordic legal tradition that they both represent.
Professor Jan Kleineman er blant sine norske kolleger kjent som en stor nordist og en svært dynamisk vitenskapsmann, som gjerne utfordrer vante erstatningsrettslige forestillinger – i et vidt spenn som omfatter alt fra rene formuestap til menneskerettighetenes betydning i erstatningsretten. Som tema for festskriftsartikkelen til Kleineman har jeg derfor valgt å ta utgangspunkt i en kjent forestilling i Norden om at «domstolene er mest egnet til å styre rettsutviklingen» på erstatningsrettens område, og stille spørsmål om det finnes regeldanningsspørsmål i erstatningsretten som er mindre egnet for domstolene, og isåfall hvorfor. Fremstillingen vil ha norsk erstatningsrett som omdreiningspunkt, men regeldanningsspørsmålene som artikkelen undersøker ved hjelp av norsk rettspraksis, vil – iallfall et stykke på vei – være felles for nordisk erstatningsrett. I norsk erstatningsrett er skadeserstatningsloven (skl.) fra 1969 den viktigste loven. Loven regulerer enkelte spørsmål av sentral betydning, særlig knyttet erstatningsutmålingen, mens grunnvilkårene for erstatning langt på vei er ulovfestede. I tillegg er enkelte erstatningsspørsmål regulert spesiallovgivning, slik som bilansvaret, produktansvaret og legemiddel*ansvaret. Erstatningslovgivningens fragmentariske karakter – hvor kun enkelte deler av erstatningsretten er lovregulerte, mens resterende deler av gjeldende rett er ulovfestet – innebærer at mye av rettsutviklingen overlates til rettspraksis. Om en løfter blikket, kan en slik reguleringsteknikk forstås i sammenheng med den tradisjonelle arbeidsdelingen mellom lovgiveren og domstolene som vi i Norden har på formuerettens område generelt – og på erstatningsrettens område spesielt: Lovgiveren har i stor grad valgt å spille en tilbaketrukket rolle, og den generelle oppfatningen har vært at rettsutviklingen i stor grad både kan og bør overlates til domstolene.
Allt har sitt pris – också koldioxidutsläpp från fartyg? 251 Allt har sitt pris – också koldioxidutsläpp från fartyg?
Genom det så kallade Parisavtalet har världens nationer lyckats enas om att begränsa den globala uppvärmningen till under 2 grader och helst 1,5 grader. Målsättningen är ambitiös, men nödvändig och kräver en drastisk minskning av de så kallade växthusgasutsläppen från alla sektorer, inklusive sjöfart. Växthusgaser är gaser som fångar upp värme i atmosfären och därmed bidrar till global uppvärmning. Det finns flera olika växthusgaser. För internationell sjöfart avser den aktuella diskussionen minskning av koldioxid (CO2) som huvudsakligen kommer in i atmosfären genom att bränna fossila bränslen som kol, naturgas och olja, den senare används som bunkers (bränsle) i sjöfarten. På grund av sitt beroende av fossila bränslen uppskattas den globala sjöfarten vara ansvarig för cirka 2–3 procent av de totala globala växthusgasutsläppen, vilket är mer utsläpp än någon EU-stat. Om sjöfartssektorn vore ett företag skulle det rankas som sjätte störst i utsläpp i världen. Situationen är ännu mer dramatisk på EU-nivå där sjöfarten svarade för 13 % av utsläppen från transporter. Enligt en ny studie från the International Maritime Organization (IMO) kommer utsläppen från sjöfarten att fortsätta öka. Beroende på utvecklingen på världsmarknaderna relaterade till Covid 19-pandemin beräknas utsläppen öka från cirka 90 % av 2008 års utsläpp till 90–130 % av 2008 års utsläpp till 2050. Trots dessa siffror omfattas internationell sjöfart inte av Parisavtalet, som skall genomföras nationellt av de olika medlemsstaterna.
Skiljeförfaranden under pandemin – praktiska erfarenheter, rättsliga förutsättningar, framtidsutsikter
Fram till våren 2020 gestaltade sig i princip alla slutförhandlingar i skiljeförfaranden i Sverige på väsentligen samma sätt. Skiljedomarna, partsföreträdare, ombud, vittnen och experter samlades på en konferensanläggning eller ett advokatkontor och genomförde förhandlingen med samtliga aktörer närvarande i rummet. Någon enstaka gång var ett vittne inte tillstädes, varför vittnet hördes per telefon eller – på senare år – via någon tjänst för ljud- och bildöverföring. I början av mars 2020 förberedde jag just en sådan förhandling, där ett stort antal vittnen och experter skulle höras under flera veckor. Men den 13 mars, sista vardagen innan förhandlingen skulle börja, ställdes den in. Det som hade inträffat var givetvis att Corona-pandemin hade nått Sverige och närmast över en natt lett till att sammankomster av olika slag blåstes av. I det här bidraget tänker jag redovisa några erfarenheter av hur skiljeförfaranden jag medverkat i har hanterats under pandemiperioden. Jag diskuterar också de rättsliga förutsättningarna att hålla förhandlingar som är helt eller delvis digitala. Slutligen säger jag några ord om vad jag tror att vi kommer ta med oss in i en post-pandemisk framtid.
Lösa upp eller hugga rakt igenom knuten?
Det händer, om än rätt sällan, att en tanke på rättsfiguren rättsmissbruk dyker upp vid läsningen av ett rättsfall. Det är när det framstår som helt klart att varje annan utgång hade varit djupt stötande eftersom den ena parten har ”överutnyttjat” juridiken till den andres nackdel. Är rättsfallet svenskt ger i regel läsningen vid handen att domstolen har ägnat sig åt en noggrann juridisk analys, som har klätts i ett avskalat juridiskt språkbruk – absolut inga förstärkningsord. Men kanske leder läsningen också till en stilla fundering på om det inte hade gått att avfärda anspråket på det enklare och rakare sätt som en del utländska domare gör: i skarpa t.o.m. dräpande ordalag kallar de en spade för en spade. Jag, som har känt Jan Kleineman i mer än 40 år, vet att även han kan reagera så. Och att det dessutom händer att han i ett rättsutlåtande själv skriver som den utländske domaren skulle ha gjort när han kommenterar någon parts argument eller en domstols försök att bringa ordning bland rättsfakta och rättsföljder. Den juridiska analysen är emellertid inte alltid riktigt så enkel att den kan överföras till en dräpande skrivning även om det skulle kunna te sig lockande, om än alls inte lämpligt. Och kanske ger analysen inte heller tillräckligt underlag för ett alexanderhugg med rättsmissbruket som svärd. Rättsfallet ”Nice Invest” NJA 2018 s. 816 utgör ett gott exempel på detta.
Preliminary rulings – a mechanism in need of repair?
This article takes the perspective of the national judge on the issues of preliminary rulings. It will partly draw on reflections stemming from more recent cases on the duty to refer cases before a national court to the Court of Justice of the European Union (CJEU). However, it will also take into account some factors particular to the role of a national court to the debate as well as comment on recent developments in one specific national court, namely the German Constitutional Court, BVerfG. The article is divided into the following parts 1) an introductory part on union law in general, 2) a part on the tensions within the system of preliminary rulings according to article 267 of the Treaty of the Functioning of the European Union (TFEU), the leading case on the interpretation of that article, CILFIT, and the more recent case Commission v. France from 2018, 3) a part concerning the difference between interpretation and application of union law from a national perspective and – lastly – 4) a part on the possible need for new guidance on how national courts of last instance should understand the duty to refer in article 267, especially in the light of the decision of the BVerfG in May 2020, finding a preliminary ruling from CJEU ultra vires and therefore of no legal effect in Germany.
Mitt favoriträttsfall fyller 25 år – NJA 1995 s. 367 (Obligentia)
Sakrätten är nog det område som jag har haft mest anledning att fördjupa mig i under mina drygt trettiotre år på advokatbyrå. Det beror framför allt på att jag ägnat mig åt finansjuridik, ett område där sakrätten spelar en avgörande roll. Men det beror också på att den svenska sakrätten i internationella transaktioner kan framstå som lite udda och därför kräver omfattande förklaringar för att utländska parter ska acceptera de åtgärder som erfordras för att en sakrättsligt skyddad äganderätt eller pant ska uppkomma i Sverige. Med tanke på att Jan främst verkat inom skadeståndsrätten och den allmänna kontraktsrätten så är kanske sakrätt ett lite apart ämne i detta sammanhang. Men som den praktiska katten bland de akademiska hermelinerna känns det tryggast för mig att bli vid min läst. Jag dristar mig därtill att anlägga ett praktiskt snarare än ett akademiskt perspektiv på ämnet.
Den juridiske forskers gennemslagskraft – i samtid og eftertid
Emnet Modtageren af dette festskrift, professor, jur.dr. Jan Kleineman, kendes både som en betydningsfuld retsvidenskabsmand og som en stor personlighed. Gennem en lang forskerkarriere har han sat fokus på en mangfoldighed af formueretlige emner i sine retsvidenskabelige bidrag, hvor hans evne til at fokusere på spørgsmål af bred interesse for både teori og praksis har gjort ham til en markant stemme. Læseren møder i Kleineman en akademiker, der brænder for sit emne. Samme passion mærkes også i retsvidenskabelige debatter, som han ofte involverer sig i under konferencer og seminarer. Hans indlæg er altid prægnante og tankevækkende. Kleineman har også spillet en rolle for den retspolitiske udvikling. Da den svenske regering i 2008 anmodede Nordisk Embedsmandskomité om en ekspertudredning om konsekvenserne af at fjerne det forbehold mod implementeringen af CISG kapitel II, som de nordiske lande i sin tid tog ved deres tiltræden af CISG, blev Jan Kleineman udpeget. Resultatet foreligger ved rapporten »Avtalsslutande vid internationella köp av varor« (TemaNord 2009:507), som førte til lovændringer i de enkelte nordiske lande. Også i det akademiske miljø er Kleineman kendt som igangsætter. Det oplevede omverdenen, da Stockholm Centre for Commercial Law blev skabt ved årtusindskiftet. Dette center er i dag et formueretligt omdrejningspunkt i Norden, hvorfra forskning af stor praktisk og teoretisk betydning udgår. Talrige er også de mindeværdige seminarer med tilhørende sociale begivenheder og networking, som centret har været vært for – typisk med Jan for bordenden som den generøse vært.
Några frågor kring den särskilda insynsrätten enligt 7 kap. 36 § aktiebolagslagen
I mer än 20 års tid har jag haft nöjet att föreläsa tillsammans med föremålet för denna vänbok. Vi har hållit våra kurser på olika lärosäten, för de privata utbildningsföretagen och på skräddarsydda kurser för bland annat advokatbyråer. Titlarna på våra utbildningar har varierat, men innehållet har alltid varit i stort sett detsamma. Något som alltid – inte bara politiskt – har legat föremålet för vänboken varmt om hjärtat är den lilla människans behov och skyddet för den svages rättigheter. På våra föreläsningar har därför det aktiebolagsrättsliga minoritetsskyddet alltid varit tydligt närvarande. En fråga som vi ofta har återkommit till är innebörden av den aktiebolagsrättsliga insynsrätten i bolag med högst tio delägare. Valet av ämne för denna uppsats var mot den bakgrunden inte svårt.
Stockholm Centre for Commercial Law Årsbok XII
Anne Ramberg och Sveriges advokatsamfund är sedan ett antal år tillbaka, inte minst som en följd av Annes eget djupa intresse och engagemang, involverade i en rad organisationer med inriktning mot hållbarhet, t.ex. Barnrättscentrum vid Stockholms universitet, International Legal Assistance Consortium (ILAC), International Bar Association (IBA), International Bar Association’s Human Rights Institute (IBAHRI), där Anne är ordförande, och IBA Human Rights Institute Trust, Council of Bars and Law Societies of Europe (CCBE) och CEELI Institute. År 2009 instiftades Stockholm Human Rights Award (SHRA) av Advokatsamfundet, IBA och ILAC. SHRA delar sedan dess varje år ut en utmärkelse till en person eller organisation som har gjort särskilt framstående insatser för att stödja demokratisk utveckling och mänskliga rättigheter. Även jag har, framförallt under de tredje och fjärde decennierna av min advokatverksamhet, i allt större utsträckning i olika sammanhang vägt in och talat om hållbarhet. Synonymordboken föreslår som synonymer till hållbarhet: varaktig, slitstark, durabel, beständig, stark, seg, oöm, bastant, som håller, som står sig; välgrundad och bärkraftig. Det låter som egenskapersom en advokat gärna vill försöka leva upp till; ingen vill ju rimligen vara ohållbar. Jag har genom åren i en föränderlig advokatbransch, såväl i externa uppdrag för klienter som i interna advokatbyråuppdrag, haft anledning att fundera på hur hållbara advokater och advokatbyråer egentligen är, kan och bör förväntas vara. Det här är ett utmärkt tillfälle att försöka strukturera och sammanfatta några av mina tankar.
Stockholm Centre for Commercial Law Årsbok XI
Achmea’s Distinction between Investment and Commercial Arbitration
The Achmea decision’s possible effects on intra-EU investment arbitration, and particularly the uncertainties that it raises, have been brilliantly and extensively explained by Lucy Reed. I do not have much to add to her presentation. I have therefore decided to examine the basis upon which the Court of Justice of the European Union (“CJEU”) concluded that investment arbitration does not ensure a uniform application of EU law and that therefore arbitration agreements contained in intra-EU investment treaties are not valid and binding. The basis for this conclusion may turn out to have effects well beyond the field of intra-EU investment arbitration. The CJEU’s conclusion is based on a distinction that the Court makes between investment and commercial arbitration. This distinction was necessary because, in its previous practice, that regarded commercial disputes, the Court had never expressed that disputes regarding matters of EU law are not arbitrable. In the Achmea case, however, the Court says that its practice of accepting the arbitrability of disputes regarding the interpretation of EU law refers only to commercial disputes, and not also to investment disputes. The distinction the Court makes in this context between commercial and investment disputes, however, does not seem convincing. If the distinction is not acknowledged as solid, there is a risk that the Court in the future extends to commercial arbitration its conclusion that disputes regarding the interpretation of EU law are not arbitrable. Extending to commercial disputes the Court’s verdict of inarbitrability would have detrimental effects for arbitration as an effective means for dispute resolution in Europe, as a large number of disputes assumes interpretation of EU law.
Nordisk tingsrett og Europa I denne artikkelen skal vi sjå litt nærare på kor stor avstanden er mellom dei nordiske reglane om overgang av rett til lausøyreting og dei tilsvarande reglane i kontinental europeisk rett. Dei kontinentale reglane skal få vera representerte gjennom den sams referanseramma for europeisk privatrett (Draft Common Frame of Reference, DCFR), som byggjer på terminologi og systematikk som i hovudsak svarar til den vi finn på kontinentet. Kva ville konsekvensane blir av ei gjennomføring av reglane i DCFR? Vi skal sjå at avstanden til nordisk rett kanskje ikkje er så stor som vi somtid kan få inntrykk av. Arbeidet med DCFR har ført til eit nytt ordskifte om den nordiske tingsretten (sakrätten). Diskusjonane var friske i Study Group on a European Civil Code (som førebudde dei aktuelle delane av DCFR) og kanskje litt meir uhøgtidlege og respektlause enn alle sette pris på. Vi har dessutan fått doktoravhandlingar, studentavhandlingar, bokkapittel og ei mengd med artiklar om emnet, og da spesielt om spørsmåla kring rettsovergangen for lausøyreting. DCFR er resultatet av eit samarbeid mellom juristar frå dei fleste landa i Europa, dei nordiske landa medrekna (med eit unntak for Island). Tanken var å formulere modellreglar som kan vera akseptable på tvers av landegrensene. Samtidig er modellreglane nettopp ei referanseramme som gjer det enklare å drøfte og samanlikne dei nasjonale reglane. Det er ikkje tale om ein «kjerne» (common core) av europeisk rett eller ei form for restatement etter amerikansk mønster. Tingsretten er inkludert i form av reglar om overføring av eigedomsrett til lausøyreting og dessutan reglar om etablering av sikringsrettar i lausøyre og reglar om overføring av krav på yting.
”Lagstiftarens förhållende till pragmatism i rättstillämpningen”
Artikkelen omhandler lovgivers forhold til pragmatisme i rettsanvendelsen. Det er en alminnelig oppfatning at det hos norske og nordiske domstoler finnes en viss pragmatisme i rettsanvendelsen, både i måten domstolene anvender og etablerer rettsregler på (regeldanning). På formuerettens område er det en lang tradisjon for at regeldanning og rettsutvikling skjer i et samspill mellom lovgiver og domstoler. Lovgiver har i stor grad valgt å spille en tilbaketrukket rolle og overlatt regeldanningen til rettspraksis. Dette har muliggjort en pragmatisk regeldanning med utgangspunkt i konkrete saker, bruk av reelle hensyn og faktumsnær argumentasjon. Tradisjonelt har samspillet mellom lovgiver og domstolene vært nasjonalt orientert. Pragmatisme i rettsanvendelsen har vært basert på en (relativt) forutsigbar utvelgelse, fortolkning og anvendelse av relevante rettskilder, og ivaretatt det behovet lovgiveren har for å kunne forutsi hvordan domstolene tolker og utvikler retten (for slik å nå sine mål), se punkt 2. Forutsigbarheten som (frem til nå) kan sies å ha ligget til grunn i den tradisjonelle arbeidsdelingen mellom lovgiver og domstol, utfordres idag av rettsutviklingstrekk knyttet til pluralisme på regelnivå, rettskildenivå og rettsanvendernivå. Utviklingstrekkene har jeg valgt å omtale som regule-ringspluralisme, rettskildepluralisme og rettsanvenderpluralisme, og de presenteres kort i punkt 3. Formålet med artikkelen er å undersøke hvilken betydning utviklingstrekkene kan ha for lovgiver forhold til pragmatisme i rettsanvendelsen, se punkt 4 til 6. Overordnet reiser det her seg spørsmål om hva koblingen mellom pragmatisme og pluralisme i rettsanvendelsen har å si for lovgiver (og derigjennom for demokratiet), se punkt 7.
Pragmatism v. principfasthet i nordisk förmögenhetsrätt
Pacta sunt servanda och pragmatiska principer
De traditionella filosofiska dispyterna är till största delen lika obefogade som ofruktbara. Inledande friskrivning Mina initiala tankar och preliminärt uppställda teser inför ämnet principfasthet och pragmatism i förmögenhetsrätten innefattade att den princip (med underprinciper) som uttrycks i sentensen pacta sunt servanda är en inom förmögenhetsrätten (avtalsrätten) stark princip. Att hålla fast vid att avtal ska hållas måste således anses vara ett tydligt uttryck för principfasthet. Men tankarna fortsatte med att det i förmögenhetsrätten (avtalsrätten) förekommer ett stort antal andra principer. Pragmatism kanske kan vara en sådan annan princip, funderade jag. Analyser av rättsliga företeelser och rättstillämpning handlar hela tiden om att ställa samman olika principer och väga dessa mot (eller med) varandra för att nå ett resultat. Principfasthet och pragmatism behöver kanske inte nödvändigtvis ställas mot varandra – tvärtom. Det var alltså min avsikt att skriva något om detta. Och så har det också blivit. Vad jag däremot inte insåg – men naturligtvis borde ha insett – när jag umgicks med dessa initiala tankar var att det inom juridiken i stort, inte minst inom avtalsrätten, och även i vidare (rätts)filosofiska sammanhang har ägnats så mycken möda åt att behandla just detta med principfasthet och pragmatismi avtalsrätten. Här fanns det verkligen inga hjul att uppfinna! Men – skam den som ger sig – jag höll ändå envist fast vid mina initiala tankar – med den tillkommande insikten att min behandling av ämnet i detta sammanhang inte kunde bli annan än ytterst ytlig. Med det också sagt (här kommer friskrivningen) att jag inte har tagit del av mer än en ynka bråkdel av allt som tidigare sagts i ämnet. Men denna lilla bråkdel har ändå befäst min (möjligen något paradoxala) övergripande tes om att iakttagande av pragmatism är ett principfast förhållningssätt.
Pragmatism inom nordisk kontrakts- och skadeståndsrätt: ”På denne måten viser vi att vi som samfunn tar avstand fra at menneskers kropp skal kunne kjøpes” – eller business as usual?
Introduktion och frågeställning Pragmatism är ett begrepp som används i många sammanhang för att beskriva ett nyttobetonat eller utilitaristisk förhållningssätt. Inom juridiken har begreppet pragmatism ofta använts för att beskriva en juridisk – eller rättsvetenskaplig – metod som skiljer sig från ett mer teoretiskt eller systematiskt förhållningssätt till juridiska frågor. Sverre Blandhols bok Nordisk rettspragmatisme (2005), är ett exempel på detta. Boken låg till grund för seminariet ”Pragmatism v. principfasthet i nordisk förmögenhetsrätt” som arrangerades vid Stockholm Centre for Commercial Law av Professor Jan Kleineman, 22–23 november 2018. Detta kapitel tar utgångspunkt i Blandhols bok och bygger på skribentens anförande på seminariet. I Norden använder vi gärna begrepp som pragmatism eller realism för att beskriva det rättsvetenskapliga förhållningssätt som nordiska jurister kännersig hemma i. Pragmatismen kan analyseras såväl från ett vetenskapsteoretiskt som från ett mer praktiskt, metodiskt perspektiv. I båda fallen är den grundläggande frågan hur en jurist löser och inte minst, bör lösa, ett juridiskt problem. För den pragmatiska nordiska juristen är svaret att hen bör söka den bästa möjliga lösningen, eller ett gott resultat, inom ramen för det som är metodiskt hållbart, förstås. Men vad är det? En sådan fråga har inget enkelt svar. Redan perspektivet ställer till med problem: Skall det enskilda fallet vara avgörande, eller bör man avgöra frågan från en mera systematisk utgångspunkt? Och vilket perspektiv är det mest pragmatiska? I det följande analyseras två nordiska rättsfall om prostituerades rätt till skadestånd för förlorade inkomster med bakgrund i diskussionen om nordisk rettspragmatism (3). Först ges dock en liten introduktion till denna diskussion med utgångspunkt i Blandhols ovannämnda bok (2). Till slut formuleras några slutsatser var också vissa europeiska synpunkter presenteras (4).